¿Maga a valóságban ilyen pici? És mégsem fél ezekben a veszélyes országokban? Az elmúlt tizenöt évben sokszor szegezték nekem ezt a kérdést, amikor egy-egy rázósabb tudósítás után hazaérkeztem. A termetem soha nem okozott önértékelési problémát, az viszont nem fért a fejembe, miért gondolja bárki, hogy a háborús terepeken nem szoktam félni. Természetesen félek. Amikor ezt elmondtam a gyanútlan kérdez¿knek, csalódottságot láttam az arcukon. Mintha elloptam volna t¿lük egy illúziót. És ez a jelenség elkezdett érdekelni. Miért vágynak az emberek a félelem nélküli élet titkos receptjére? Miért fél mindenki a félelemt¿l? És vajon én már szembenéztem minden démonommal? Tudósítóként, anyaként, félig arab n¿ként, magyar állampolgárként kutakodtam, és rájöttem, hogy a félelem üzemanyagként m¿ködik bennünk, ami kihozhatja a legjobb és a legrosszabb oldalunkat is. De vajon mit¿l függ, hogy melyiket? Erre kerestem a választ, amikor elindultam a félelem feltérképezésének az útján: neves kutatókat kerestem fel, hogy megtudjam, mi történik az agyban, a testben, amikor félünk, és világhír¿ szociálpszichológusokat kérdeztem arról, hogyan vehetjük észre, amikor a félelem elkezdi átalakítani a szokásainkat, a viselkedésünket.¿