Kustos Júlia költi énje olykor úgy dadog, mint Démoszthenész, mégis elég, ha egyszer megszólal, és máris villámok csapkodnak, tarlók égnek, lángol a rét. Ilyenkor vállat von, és annyit mond: Jó napot, én voltam a száj." A szavak érintéssé lesznek, ahogy Pygmalion igyekszik szóra bírni szobrát. Közvetlenség és mítosz. Gyöngédség és pirománia. Erdk és tengerek. Keresetlen mozdulatokkal bejárt, alig felfogható távlatok. Egy hálóingként felöltött trombitavirág, zek fájdalma. Még az is kiderülhet, hogy nemcsak nekünk kell tanulnunk a fákat, de mi is elmagyarázhatunk nekik ezt-azt. Suttoghatjuk például a kéregnek: Azt reméltük, szép lesz." Ilyen könny hát csalódni, és ilyen könny eljutni oda, ahová mindig is tartottunk.