Betty er flygtet til Madrid fra sine problemer og et stærkt destruktivt forhold. Efter den første uge tegner det, der skulle have været en ny begyndelse, til ustandseligt at minde hende om fortiden.
Hun bor pa et pensionat med en sur værtinde. Pengene er sma, og alle vegne slæber hun sin guitar med, sa hun kan tjene lidt penge pa at spille og synge. Men hun bliver hurtigt forbitret over publikums manglende interesse, og hver dag ender hun i parken, hvor hun føler sig mere forbundet med planterne og dyrene end med menneskene. Nar det bliver aften, og museerne har gratis adgang, gar hun enten pa Prado eller Reina Sofía. Pa Prado sidder hun i timevis foran Den vanvittige Johanneog synes, at hun kan genkende sig selv. Pa Reina Sofía ser hun pa postkort af borgerkrigens kvinder. De ser sa tapre ud, som de star der med høtyve og leer, klar til at kæmpe for frihed og retfærdighed, klar til at kæmpe for hinanden, og mod de mænd, der vil sla dem ihjel. De indgyder hende hab og far hende til at længes efter at være del af et fællesskab. Hun vil gerne sidde omkring et bal med de kvinder og koge et æg i en gryde over den abne ild. Hun begiver sig derfor videre ud i byen i hab om, at den vil indfri hendes forhabninger. En dag kommer en gruppe kvinder udklædt som fugle imod hende, og hun vælger at følge i deres idealistiske og voldelige fodspor.
Jertefloden af Peter Højrup er en sitrende roman om længslen efter fællesskaber, vold og grænseoverskridende kærlighed, nødvendig flugt og intenst nærvær, om kvindelig frigørelse, om veje og vildveje i tilværelsen og om at finde sig selv i det fremmede.
Politiken:
Romanen er sa smukt skrevet, at det næsten gør ondt () Jertefloden er sa smuk en roman om det kollektive, nar det bade er allermest nødvendigt og utopisk, og nar det gør allermest ondt. Det skulle efterhanden gerne sta klart for enhver, at Peter Højrup er en blændende forfatter. ()
Weekendavisen:
Peter Højrup har skrevet den mest forfinet implosive roman om at hengive sig blindt til sin snublende skæbne. ()