Perioden 1920-1950 innebar en intensiv utveckling av de svenska laroverken. Skolans demokratisering, privatlaroverkens stallning och flickors tillgang till hogre utbildning debatterades och omprovades. Diskussionen rorde inte heller bara skolans organisation utan ocksa hur undervisningen kunde goras mer elevcentrerad och progressiv. Den progressiva skolan blev ett av idealen. I svensk skoldebatt har just laroverken beskrivits som forebilder, men ocksa som stranga institutioner med auktoritara drag. Bada beskrivningarna har dock lidit brist pa egentlig information direkt fran lararna. Johan Samuelsson tar darfor sin utgangspunkt i ett tidigare outnyttjat kallmaterial dar lararna redogor for hur de organiserade sitt och elevernas arbete. Hans fokus ar berattelser som beror historieamnet som vid tiden gick fran en nationell pragel till att bli mer samhalls- och samtidsfokuserat. Forfattaren belyser aven lararnas bakgrund, utbildning och samhallsengagemang. Han visar hur en krets av progressivt orienterade larare intog centrala positioner i laroverkssverige och propagerade for sina arbetssatt i tidskrifter, lararforeningar och utredningar. Den kritik som uppstod var polariserande och lamnar spar an idag.