"Poetne koordinate" ini pedeset i osam pjesama, ali knjiga se može, i treba, itati kao cjelina, kao poema onakva kakve su se posljednji put u nas pisale pedesetih godina i bile su svojevrsni dug ideji i poetici socijalistikoga zajedništva, a možda i kao roman u stihovima. S tim da je vrlo teško u mahu proitati više od jedne, dvije, možda i tri pjesme. Ovo je knjiga porodinih i zaviajnih mitologija, odsanjanih ili oprianih, kakvima je jednom davno vladao Vasko Popa. Monika Herceg ne piše s mišlju na Popu, nije izvjesno niti da ga je prethodno i itala, ali njezin je šumski, banijski (banovinski), livadni, kuni, sisaki, željezarski svijet ravan Popinom. S tim da je on svoju oniriku pseudomitologiju razvijao cijeli život, u skoro svakoj svojoj knjizi.
"Poetne koordinate" mala su studija porodinih vjerovanja. Svaka prava obitelj, rod i porodica imaju nekoliko pripovijesti oko kojih se okupljaju i koje se nasljeuju s generacije na generaciju, sve do trenutka u kojem niz vanjskih dogaaja, selidbi sa sela u grad, iz zemlje u zemlju, iz jezika u jezik, te ratova, razvoda, poplava i požara, ili komfornih i mondenih preživljavanja, ne dovedu do toga da porodino vjerovanje ili porodina mitologika ne izgube smisao, emocionalni sadržaj i razlog, i ne budu zaboravljeni. Monika Herceg konstruira jednu porodinu mitologiju, rastvara je i komentira. I pritom piše svoju veliku i neprekinutu pjesmu.
Pisanje i pjevanje, te pripovijedanje kroz pjevanje, Monike Herceg predstavlja jedinstven spoj zrelosti i naivnosti, konane dovršenosti i posve djetinjeg doživljaja sebe i svijeta.