Kuulin askelia, he olivat tulossa, kunniavartiokomppania. He kulkivat pitkin punaisia muureja, jotka suojasivat tata valtaisaa mahdin pesaa Kremlia Venajan sydanta. Siniset, tiukat univormut verhosivat heidan hyvinmuotoutuneita vartaloitaan. Jalkovalissani sykahti, kylman viiman purema ei tuntunut enaa missaan. Kauniit nuoret vartalot liikkuivat kurinalaista, yksitoikkoista liikerataansa. Mustat nahkasaappaat kalahtivat kuuluvasti jaiseen maahan. Koko paikka ja miesten asut olivat raikea vastakohta heidan nuorekkaille, puhtoisille kasvonpiirteilleen. Pakkanen taltutti kiivaimman himoni ja mieleni paalla pyori vain yksi ajatus: paasta mahdollisimman pian takaisin hotellille.Kiirehdin valtavan aukion poikki ja paasin metroasemalle. Juuri ennen kuin katosin maan alle, kuulin huudon: "Privjet!" Kaannyin ympari ja nain kaksi hymyilevaa kasvoa, nuori sotilaskaksikko. Pysahdyin, hymyilin takaisin, en tiennyt, mita tehda.Lue myos novellit Toivon niin... ja Kultaketju.-